| Online ISSN: 1886-4805 | Print ISSN: 1887-7052 | "Arquitectura, Ciutat i Entorn" és el nom que pretén reflectir l'esperit obert d'aquesta revista dedicada a l’estudi de l’hàbitat humà en les diverses perspectives, escales i enfocaments. ACE és una plataforma interdisciplinària per a investigacions en arquitectura, urbanisme i territori, oberta a noves formes d'estudi i dissenyada per difondre resultats en les llengües que ens són pròpies. Es publica cada quadrimestre a Open Access Journal i la seva existència es deu al treball del Centre de Política de Sòl i Valoracions (CPSV) de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) i als qui col·laboren en la seva difusió, avaluació d'articles i com a corresponsals.
Centre de Politica de Sol i Valoracions, CPSV / Universitat Politècnica de Catalunya, UPC
CRITERIS DE PROTECCIÓ INTEL·LECTUAL En aquest moment es compta amb la protecció de la Oficina Espanyola de Patents i Marques, mentre que la protecció global s'està tramitant davant la Organització Mundial de la Propietat Intel·lectual (OMPI/WIPO). Així mateix, la Oficina del Número de Sèrie Estàndar Internacional (ISSN) ha otorgat els següents números: 1886-4805 (versió electrònica) i 1887-7052 (versió en paper). COPYRIGHT El contingut dels articles i els comentaris en ells expresats són responsabilitat exclusiva dels seus actors, i no reflexen necessariament la opinió del Comité Editor de la revista. Els treballs publicats per ACE queden sotmesos a la llicència CC BY-NC-ND 3.0 ES http://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/3.0/es/ La qual cosa vol dir que les persones autores només tenen i retenen els drets d'autor dintre de les limitacions imposades per la anterior llicència
Portada del número 58 de la Revista ACE.
Drets d'autor (c) 2025 ACE: Arquitectura, Ciutat i Entorn
Identificació de potencials conflictes tècnics i oportunitats derivades de la inserció de robots de transport col·laboratius (CTR) en l'entorn urbà proper: un estudi de camp preliminar
El Robot de Transport Col·laboratiu (CTR) és el resultat de la maduració de les tecnologies de transport elèctric combinades amb la intel·ligència artificial, aplicades a una tasca essencial en l’entorn urbà proper: el transport minorista de mercaderies en col·laboració amb la ciutadania. Aquests dispositius ja estan apareixent en algunes ciutats al servei de la nova economia del comerç digital. Cal considerar les possibles implicacions tècniques, tant conflictes com oportunitats, que podria desencadenar la seva inserció en l’entorn urbà proper. Aquesta contribució s’emmarca dins un projecte realitzat en col·laboració amb un institut d’investigació en enginyeria robòtica preocupat pels reptes funcionals que planteja la introducció dels CTRs en la mobilitat quotidiana d’aquest entorn urbà. Per a això, s’han realitzat observacions en diversos municipis de l’àrea metropolitana de Barcelona, aprofitant les proves pilot amb CTRs; les consideracions exposades s’han basat en una metodologia qualitativa i s’han ordenat segons els dotze vectors principals d’aquesta tecnologia. Les imatges recollides durant les observacions mostren que molts dels reptes detectats es manifestaran en el futur en funció d’aspectes determinants com el perfil de gestió del servei dels CTRs, la velocitat de la seva implantació, la diligència de les autoritats en la seva regulació o la capacitat d’aquests dispositius per adquirir en temps real la informació necessària per a la seva circulació en l’entorn urbà proper.
Integració de la robòtica col·laborativa de transport aplicada a la micromobilitat en l’entorn urbà local: recomanacions proposades
El desenvolupament de la robòtica col·laborativa de transport (RCT) és fruit de l’evolució de les tecnologies de transport elèctric i de la intel·ligència artificial aplicades al transport de mercaderies i serveis en l’entorn urbà proper (EUP). En el futur, la correcta integració d’aquests dispositius en aquest entorn dependrà dels models d’implementació dels serveis proporcionats per les RCT, dels promotors associats al seu desplegament, ja siguin operadors de distribució o administracions públiques, i finalment, de la integració espacial i l’acceptació social que en se’n derivi. Aquesta contribució forma part d’un projecte realitzat en col·laboració amb un institut de recerca en enginyeria robòtica preocupat pels reptes que suposa la introducció de les RCT en aquest entorn urbà. Els objectius d’aquesta aportació són, en primer lloc, establir un marc contextual per a la gestió de la robòtica col·laborativa de transport en l’EUP; i en segon lloc, desenvolupar recomanacions per a la millora de la gestió de la robòtica col·laborativa de transport en l’EUP. La metodologia emprada es basa en una revisió documental de la conceptualització del sistema i en una anàlisi qualitativa posterior que considera tres dimensions: tecnològica, espacial i gestora. Els resultats presentats avalen la recomanació de la necessitat d’una gestió integrada de les RCT que incorpori actors públics i privats, i destaquen tant l’impacte espacial potencial com la influència en el comportament ciutadà que pot derivar-se de la implementació d’aquest sistema en l’entorn urbà de proximitat.
Metodologia de recopilació múltiple per estudiar la connexió entre el comportament i el disseny a l'entorn construït
Aquest treball investiga la relació entre el disseny urbà i el comportament social mitjançant la recopilació de dades múltiples. La investigació compara dos parcs urbans, Superkilen a Copenhaguen i Parc Central del Poblenou a Barcelona, ​​per mostrar com diferents configuracions espacials i solucions de disseny influeixen en les interaccions socials. La metodologia integra observació directa, mapatge del comportament, dades d'enquestes i representació gràfica per avaluar sistemàticament el comportament social en dos entorns diferents però comparables. Tant Superkilen com el Parc Central del Poblenou van ser dissenyats per arquitectes d'alt perfil amb la intenció de fomentar la interacció entre poblacions urbanes diverses. Tot i que tots dos parcs van ser concebuts com a espais de convivència amb alt contingut en disseny, el treball de camp revela marcades diferències en el seu ús real i efectivitat per promoure les interaccions socials. Aquest treball valida el poder analític de la metodologia proposada, comparant dues àrees anàlogues dins aquests parcs: els seients circulars del Red Square a Superkilen i una disposició de seients comparable al Poblenou. Les troballes destaquen l’impacte dels elements de disseny adaptables i flexibles en el foment de la convivència. Això indica com la disposició adaptable dels seients, el simbolisme cultural i la comoditat ambiental tenen un paper crucial en la configuració de la dinàmica de l’espai públic. Aquest estudi contribueix a la disciplina del disseny urbà, en proporcionar evidència empírica sobre com diferents estratègies de disseny fomenten la inclusió i el compromís social. Els resultats també ofereixen recomanacions pràctiques per a dissenyadors que busquin millorar la convivència als espais públics contemporanis. En futures investigacions es planteja ampliar aquests coneixements aplicant aquesta metodologia a un conjunt més divers d'entorns urbans.
Proposta metodològica per a la integració de serveis robòtics a l'espai públic urbà de les ciutats
La integració dels serveis urbans amb tecnologia robòtica a l’espai públic de les ciutats requereix una anàlisi en profunditat tant de les característiques del sistema tecnològic com de l’estructura urbana existent. La proposta d’aquest treball, basada en la metodologia de l’estudi de cas, planteja un procés per desenvolupar la recerca i selecciona com a cas d’estudi els serveis de distribució d’última milla amb la plataforma robòtica autònoma ONA. Al llarg del procés, es proposa una anàlisi teòrica a la qual s’afegeixen dades, evidència empírica i rondes de discussió entre professionals de la planificació urbana, la robòtica, l’arquitectura i l’enginyeria, així com usuaris finals i ciutadania, amb l’objectiu d’arribar a un consens sobre les característiques i requisits de la tecnologia que s’ha d’integrar i els canvis que caldrà introduir a l’espai públic urbà, tant en la seva planificació com en el seu disseny. La plantilla RUS (Robotic Urban Services), que incorpora les característiques d’un servei robòtic urbà específic i el llistat d’aspectes urbans a tenir en compte, s’utilitza com a guia per identificar les oportunitats i les limitacions detectades per a la seva integració.
Restauració arquitectònica sostenible de pobles patrimonials a Jordània
L’arquitectura tradicional patrimonial representa la identitat i el llegat cultural. Donada la importància de la sostenibilitat en la preservació d’aquesta arquitectura, el present article, mitjançant estudis teòrics i de camp, se centra en com s’han restaurat i rehabilitat cases patrimonials en dos pobles del sud de Jordània (Al Taybeh i Al Nawafleh). L’objectiu és conservar la identitat i autenticitat d’aquests pobles, analitzant els elements arquitectònics que caracteritzen les seves cases patrimonials, així com els mètodes de restauració aplicats. Això s’aconsegueix estudiant mètodes de restauració sostenibles per destacar els aspectes positius d’aquests enfocaments i proposar-los com a directrius recomanables per a futurs esforços en altres pobles patrimonials de Jordània. La metodologia de recerca inclou treball de camp, observacions in situ i entrevistes per avaluar el procés de restauració. La selecció dels llocs es va basar en la seva rellevància històrica, el grau de deteriorament i els projectes en curs. L’estudi avalua els avantatges i els reptes de les tècniques de restauració utilitzades, comparant-les amb normes internacionals com les cartes del Consell Internacional de Monuments i Llocs (ICOMOS), amb la finalitat de subratllar la necessitat d’equilibrar les millors pràctiques globals amb les consideracions locals, tant socioeconòmiques com mediambientals. Els resultats posen en relleu la necessitat d’aplicar tècniques de restauració sostenibles que preservin la integritat arquitectònica i cultural dels pobles patrimonials. La rehabilitació d’aquests pobles com a destinacions culturals i turístiques pot fomentar el turisme local, el desenvolupament econòmic i la implicació comunitària. La seva transformació exitosa demostra com la conservació del patrimoni impulsa la continuïtat cultural i enforteix la identitat local. Finalment, l’estudi remarca la importància de la supervisió governamental, l’educació i la participació comunitària en el manteniment del patrimoni arquitectònic de Jordània. L’establiment d’un programa estructurat de manteniment i la promoció de la consciència social contribuiran a la protecció d’aquests pobles patrimonials, garantint la preservació del seu valor històric i cultural per a les generacions futures.
Portada del número 57 de la Revista ACE.
Robots de Transport Col·laboratius (CTR) aplicables a l'entorn urbà proper: una revisió
Els Robots de Transport Col·laboratius (CTR) encara no són una realitat freqüent ni ben coneguda per a molts agents urbans, incloent planificadors de transport, responsables polítics, professionals de la construcció, proveïdors de serveis i altres participants rellevants en l'ecosistema de mobilitat urbana. Aquesta manca de familiaritat representa una barrera important per al desenvolupament i implementació de solucions de mobilitat urbana noves, adaptatives i creatives. També dificulta la integració dels CTR en xarxes, sistemes i infraestructures físiques de transport ja existents. Els CTR representen una categoria ampla, versàtil i en ràpida evolució de sistemes robòtics dissenyats específicament per al desplegament en entorns urbans. Aquests robots solen estar equipats amb una varietat de sensors avançats, tecnologies d'intel·ligència artificial i funcions de connectivitat. Aquestes eines els permeten operar de manera autònoma, navegar per paisatges urbans complexos i interactuar de manera segura i eficient amb humans, vehicles i altres sistemes robòtics en temps real. A més, els CTR tenen el potencial d'augmentar significativament l'eficiència, sostenibilitat i seguretat dels sistemes de trànsit urbà. Poden ajudar a reduir la congestió, optimitzar l'última milla de distribució, millorar l'experiència dels vianants i oferir noves opcions de mobilitat per a persones que enfronten barreres de transport, com els ancians o persones amb discapacitat. Addicionalment, els CTR podrien contribuir a reduir les emissions de carboni i millorar la qualitat de l'aire mitjançant l'automatització de tasques de mobilitat de baixes emissions. A mesura que la tecnologia dels CTR continua desenvolupant-se, els responsables de decisions urbanes i les parts interessades han d'adquirir més consciència i implicar-se amb aquestes innovacions. Una millor comprensió de les capacitats i aplicacions dels CTR serà essencial per configurar ciutats futures més accessibles, resilients i sensibles a les necessitats de tots els residents.
El paper de la vegetació en l'art urbà i la seva contribució a la millora de l'estètica urbana
La funció simbòlica de la vegetació en l’art públic reflecteix el seu profund significat cultural i ecològic, servint com a recordatori de la interconnexió de la humanitat amb el món natural. Els artistes sovint s’inspiren en les formes orgàniques dels arbres i les plantes, creant estructures artificials que evoquen la bellesa i la resiliència de les seves contraparts naturals. Aquesta simbiosi entre l’art i la natura no només enriqueix l’entorn urbà, sinó que també fomenta un sentit d’harmonia i respecte per l’ecosistema. A més, la vegetació assumeix un paper decoratiu en l’art públic, tant com a part integral dels espais urbans existents —com les cobertes verdes i els jardins verticals— com en forma d’ornaments en murs i façanes, dotant-los d’un caràcter distintiu i vitalitat. Així mateix, la incorporació d’elements vius en les instal·lacions artístiques difumina els límits entre allò artificial i allò natural, creant composicions dinàmiques que evoquen respostes emocionals i estimulen els sentits dels habitants urbans. L’article ofereix una anàlisi exhaustiva dels diversos rols que exerceix la vegetació en l’àmbit de l’art públic, basant-se en una varietat d’estudis de cas en diferents ubicacions geogràfiques. Els resultats mostren tres tendències generals observades en la utilització de la vegetació com a element fonamental en l’art públic: la seva funció simbòlica, la seva importància decorativa i la seva integració en formes d’art viu o simbiòtic. La vegetació transcendeix el seu paper convencional com a mera inspiració per als artistes; en canvi, emergeix com un component indispensable del paisatge urbà, contribuint tant al seu atractiu estètic com a la seva utilitat funcional.
El Poble Espanyol: un enclavament polític, geogràfic i estètic
El Poble Espanyol, barri situat a Montjuïc, Barcelona, emergeix a principis del segle XX com un enclavament que desafia tant els límits físics com simbòlics de la ciutat. Des de l’enfocament del "fora-dins" plantejat per Foucault i Blanchot, aquest projecte urbanístic qüestiona les fronteres entre la urbs i el camp, manifestant-se en la coexistència de diferents realitats que actuen com a espai de trobada i diàleg entre el passat i el present. La metodologia d’anàlisi es basa en la mateixa definició del terme enclavament, explorant la gènesi del Poble Espanyol des de tres perspectives: política, geogràfica i estètica. En l’àmbit polític, aquest enclavament reflecteix l’aspiració a la unitat d’Espanya, entre el federalisme i l’unitarisme, desafiant les divisions socials i culturals del moment. Geogràficament, es presenta com una entitat entre l’urbà i el periurbà, posant en qüestió els límits entre ciutat i camp. En termes estètics, el Poble Espanyol qüestiona els cànons del que és bell i del que és ordinari des de la lògica del que és popular. Analitzar el Poble Espanyol com a enclavament és essencial per comprendre’n la complexitat i la contradicció: la manca d’un projecte de ciutat ben definit; el fet de ser un continent molt definit però sense una funció específica; i el fet d’estar al límit de les convencions preestablertes pel Moviment Modern. Aquesta sèrie de singularitats han fet que el Poble Espanyol hagi estat considerat un fragment de Barcelona, però fora d’aquesta, és a dir, un enclavament polític, geogràfic i estètic.
La densificació urbana com a eina per a la política de desenvolupament sostenible a Suïssa
L’article examina la implementació de polítiques de densificació urbana a Suïssa com a resposta estratègica a la disponibilitat limitada de sòl i a l’objectiu d’assolir un desenvolupament espacial sostenible. La recerca analitza els mecanismes que permeten l’acceptació social del desenvolupament cap a l’interior i explora si és possible generar arquitectura de gran qualitat sota les restriccions espacials i legals que imposen aquestes polítiques. La metodologia es basa en una revisió de la literatura i en una anàlisi tipològica de projectes recents seleccionats, realitzats a través de concursos d’arquitectura. Els estudis de cas inclouen diversos tipus d’intervencions de replè i renovació urbana —com ara ampliacions d’edificis existents, desenvolupaments en alçada i estructures híbrides— avaluats dins del marc de classificació de reserves de sòl urbà. Els resultats suggereixen que els projectes de densificació, quan són dissenyats per arquitectes experimentats i recolzats per instruments de planificació eficaços, poden millorar la qualitat de vida urbana i generar resultats socialment acceptats i ambientalment responsables. Tot i que la densificació afronta desafiaments com la resistència social (efecte NIMBY), l’accés limitat a espais verds i l’augment de tensions espacials, els projectes ben planificats poden mitigar aquests problemes i fins i tot contribuir a la millora de barris existents. A Suïssa, les polítiques de densificació compten amb un fort suport ciutadà, com ho demostren els referèndums nacionals, i estan incorporades en marcs constitucionals i legislatius. Encara que el model de ciutat compacta pugui semblar menys urgent en països amb més disponibilitat de sòl, continua essent una eina de planificació rellevant pels seus beneficis ecològics, econòmics i socials. Ben comunicada i implementada mitjançant processos participatius, la densificació urbana pot actuar com a motor d’innovació arquitectònica i sostenibilitat ambiental.
Portada del número 56 de la Revista ACE
Drets d'autor (c) 2024 ACE: Arquitectura, Ciutat i Entorn
Chan Chan (Perú), la ciutat de terra. L’amenaça al paisatge cultural d’un lloc Patrimoni Mundial
Aquesta investigació identifica, fa una lectura i analitza el grau de transformació i pèrdua del paisatge cultural del Complex Arqueològic Chan Chan a Trujillo (Perú), inscrit a la Llista del Patrimoni Mundial però considerat en perill per UNESCO. Així mateix, l'estudi fa una anàlisi dels actors involucrats en la transformació del paisatge urbà-rural. A través d'una metodologia holística i multidisciplinària, s'apliquen sistemes d'informació geogràfica i visors cartogràfics per obtenir una lectura que ajudi a detectar, analitzar i processar els principals problemes urbà-ambientals als punts crítics de la zona d'amortiment de Chan Chan, aconseguint posar en evidència la pèrdua i la vulnerabilitat del paisatge cultural. La investigació se centra en aspectes com la mobilitat, la densitat urbana i la contaminació per residus sòlids, que són els més significatius. L'abordatge indaga el grau de transformació i afectació al voltant d'aquests tres indicadors, cosa que permet elaborar una proposta de lineaments estratègics per salvaguardar i re-valoritzar la imatge del paisatge cultural de Chan Chan així que el lloc sigui retirat de la llista de patrimoni en perill. Els elements clau de la proposta són un projecte específic de reglamentació de la zona d'esmorteïment; la protecció de les zones agrícoles encara existents; el desplaçament al nord de Chan Chan de tot el trànsit pesant que es dirigeix ​​cap al nord del país; la posada en valor dels chachacs i el seu enorme potencial per a la preservació de l'entorn natural i de la biodiversitat.
Aplicació de cobertes vegetals per a la mitigació de l'Illa de Calor Urbana a la ciutat de Valparaíso, Xile
La implementació de cobertes vegetals com a estratègia de mitigació basada en la natura, davant del canvi climàtic, s’està aplicant de manera urgent a moltes ciutats, ja que a més de lliurar importants i nombrosos beneficis a la qualitat de l'espai públic, ofereix reduccions en el consum energètic dels edificis, especialment en dies calorosos o d’estiu. La ciutat de Valparaíso, a la zona central de Xile, presenta un clima mediterrani costaner. S’hi ha avaluat el comportament tèrmic i la presència d’Illa de calor atmosfèrica i superficial, a l’estiu i l’hivern, mitjançant transectes urbans i teledetecció. L’illa de calor atmosfèrica presenta registres de fins a 5,2 ° C a les 20.00 hores, dia clar d’hivern i fins a 8,8 ° C dia clar d'estiu. Pel que fa a l’illa de calor superficial, s'han registrat valors de fins a 4 °C a l’hivern i fins a 6 °C a l’estiu per a dies clars a les 14.00 hores. En aquest treball, i com a manera de mitigar aquests comportaments, s’han avaluat escenaris i estratègies locals simulant la implementació de cobertes vegetals als edificis del sector cèntric de la ciutat, utilitzant el programari ENVI-met. Es presenten els resultats obtinguts d’aquestes simulacions, tant per mitigar temperatures superficials com de temperatura de l’aire a la ciutat. L’estratègia d’implementar cobertes vegetals és capaç de reduir les temperatures superficials de les cobertes dels edificis, però més significativa és la reducció de la temperatura de l’aire a nivell de vianants afavorint la vida urbana.
Conjunts productius i paisatges rurals en transformació: una taxonomia adaptada per a les conques fluvials del sud de Xile
Xile és un país altament vulnerable a causa de la seva ubicació geogràfica i a l’ocurrència freqüent de desastres naturals, com terratrèmols i tsunamis. Aquests esdeveniments no només impacten la infraestructura, sinó que també alteren profundament el paisatge natural i cultural, fet que representa un desafiament crític per a la sostenibilitat. La gestió del territori ha d’integrar les manifestacions arquitectòniques juntament amb els processos històrics, ecològics i socials que configuren el paisatge, especialment en les zones rurals, entenent aquest com un procés dinàmic influït tant pel canvi climàtic com per les activitats humanes. Aquest article analitza els impactes multidimensionals del canvi climàtic en les arquitectures locals del sud austral. L’estudi es basa en treballs de camp realitzats en conjunts productius rurals, emprant metodologies interdisciplinàries. El focus de la investigació són les conques hídriques que s’estenen des dels llacs de la Serralada dels Andes fins a la seva desembocadura a l’Oceà Pacífic, en regions amb una forta tradició d’explotació silvoagropecuària. Aquests processos han reconfigurat el paisatge i afectat la sostenibilitat dels territoris rurals. El treball examina com les transformacions històriques, socials i ecològiques han redefinit els usos i destinacions de l’arquitectura rural productiva a la conca del riu San Pedro, a la Regió dels Rius, Xile. A partir d’aquesta anàlisi, es proposa una taxonomia d’aquests usos i destinacions, amb l’objectiu de desenvolupar estratègies que contribueixin a la sostenibilitat del paisatge cultural rural, tenint en compte les dinàmiques socioecològiques resultants de la interacció entre els ecosistemes i les activitats humanes.
Fronteres de gentrificació. Privilegi, despossessió i geografies juvenils al centre de la Ciutat de Mèxic
Aquest article examina els “efectes de frontera” generats pels processos de gentrificació i renovació urbana al centre de la Ciutat de Mèxic, amb un enfocament particular a les geografies juvenils de l'Alcaldia Cuauhtémoc. Des d´una perspectiva etnogràfica i cartogràfica, s´analitza com les joventuts experimenten, encarnen i resignifiquen les transformacions urbanes en un territori marcat per la desigualtat. A partir d'exercicis de mapeig i relats territorials realitzats amb joves que habiten a les colònies Roma i Doctors, s'identifiquen escales espacials no fixes, sinó mòbils i permeables, que revelen contrastos entre el privilegi i la despossessió, la seguretat i l'amenaça, el cosmopolitisme i l'estigmatització. Amb el treball de camp es mostra que la gentrificació i la renovació urbana no constitueixen processos totalitzants als barris on s'instal·len, sinó més aviat fenòmens disparats que es manifesten en estils de vida, reconeixements socials, límits simbòlics i pràctiques quotidianes. En aquest context, els joves construeixen narratives cartogràfiques que donen compte de fronteres urbanes viscudes com a “espais extrems”, on l'expansió material i simbòlica de la Roma sobre la doctora activa noves formes d'injustícia espacial. L'estudi argumenta que aquestes fronteres no només separen, sinó que també articulen relacions conflictives i desiguals, reconfigurant el territori com a camp de disputa generacional i política. Així, les joventuts no són simples espectadores del procés de renovació urbana sinó agents actius que, mitjançant les seves trajectòries i apropiacions de l'espai, evidencien les tensions, les resistències i les possibilitats de reconfiguració en aquest centre urbà en transformació.
Segregació residencial, política d'habitatge i planejament territorial al País Basc
Malgrat la creixent disparitat econòmica i el seu reflex en el territori mitjançant la segregació residencial, pocs estudis han abordat la relació entre aquesta i la política d’habitatge desenvolupada al País Basc. Per aquest motiu, el present estudi té com a objectiu analitzar la segregació residencial i examinar la seva relació amb la política d’habitatge públic. S’ha seleccionat el País Basc com a estudi de cas instrumental a causa del seu alt nivell de construcció d’habitatge protegit en comparació amb la resta de l’Estat espanyol. S’ha utilitzat una metodologia quantitativa basada en l’anàlisi estadística d’indicadors econòmics, socials i d’habitatge. Els programes Geo-Segregation Analyzer i ArcGIS han facilitat la medició de la segregació i la seva visualització geogràfica. S’han identificat àrees amb una major vulnerabilitat, especialment en municipis amb un passat industrial sotmès a processos de reconversió. També s’observen tendències incipients de desplaçament de la vulnerabilitat cap a zones més perifèriques. Tanmateix, no s’han trobat correlacions significatives entre una major provisió d’habitatge protegit i un increment de la segregació, si bé s’han detectat associacions geogràfiques en certes àrees. L’estudi conclou que la integració de la política d’habitatge en el planejament territorial podria mitigar la segregació. Així mateix, adaptar la promoció d’habitatge públic segons els nivells de vulnerabilitat, evitant concentracions excessives i considerant factors de localització, pot afavorir l’equitat social a tot el territori.
cohesión social; vulnerabilidad; distribución espacial; planificación territorial.
L’estructura metàl·lica amagada al Pavelló suís de Le Corbusier i Pierre Jeanneret
A la primavera de 1932, l’estructura del Pavelló suís a la ciutat universitària de París va estar exposada a la vista, íntegrament, durant un curt període de temps. Les fotografies fetes en aquell moment permeten apreciar-la clarament: un entramat de perfils metàl·lics de quatre nivells apeat sobre una plataforma de formigó elevada, al seu torn, sostinguda per suports robustos també de formigó. Des d’aquell moment, a mesura que progressava l’obra, la part metàl·lica quedava camuflada sota successives capes de revestiment fins a quedar oculta del tot, mentre que el formigó es mantenia francament exposat. Segons imatges poc conegudes dels estats intermedis de l’execució de l’edifici, l’article revisa el dilema que planteja la relació entre la forma tècnica i la forma estètica i examina els termes en què Le Corbusier aborda i resol la qüestió. També s’estima la contribució dels seus col·laboradors, Pierre Jeanneret i Charlotte Perriand, i la influència de context cultural de les arts visuals al projecte, ambdues qüestions escassament apreciades fins ara. L’article contribueix a obrir una via de recerca on l’observació de les fotografies de l’edifici en obres és el suport per abordar una millor comprensió del determinisme de la tècnica en la concepció dels edificis: atesa la seva condició de poderós estímul per a la imaginació de qualsevol observador contribueixen a dilucidar la relació entre els mitjans constructius i els fins arquitectònics.
Equipaments socioculturals i sistemes arquitectònics resilients: la Cable Factory i Can Batlló
La resiliència en l’àmbit de la planificació espacial contribueix al desenvolupament sostenible dels sistemes socioespacials i afronta els efectes imprevisibles del canvi climàtic en les àrees urbanes. Aquest article analitza l’arquitectura resilient mitjançant la comparació de dos casos d’estudi: els antics complexos industrials transformats en equipaments socioculturals de la Cable Factory a Hèlsinki i de Can Batlló a Barcelona. Mitjançant una metodologia de teoria fonamentada, aquesta investigació combina tres mètodes inductius per a la recopilació de dades: entrevistes semiestructurades, recerca observacional i recerca secundària. L’objectiu del treball és definir unes propietats i característiques que facilitin la construcció d’un marc teòric en arquitectura resilient des d’un enfocament de resiliència evolutiva i, així, contribuir a la projecció de ciutats resilients. Gràcies a la planificació de la indeterminació espacial, s’identifiquen les propietats resilients de persistència, adaptació i transformació en els sistemes arquitectònics d’ambdós casos. Els resultats mostren 16 característiques resilients que s’integren en les dimensions espacial, social i temporal. Així mateix, es distingeixen dues categories d’espai indeterminat: l’espai en brut a la Cable Factory i l’espai-lliure a Can Batlló. Es conclou que els espais indeterminats ofereixen llibertat d’apropiació i permeten afrontar l’obsolescència i el canvi d’ús mitjançant la possibilitat d’evolució i la flexibilitat.
Habitatge compartit i immigració: l’existència d’un mercat de (sub)arrendament dual a Barcelona
L'habitatge compartit com a opció residencial està actualment molt estès, especialment a les grans ciutats, on el cost excessiu de l'habitatge genera una gran part de població residencialment exclosa. Per al 2022, els nascuts a l'estranger residents a la regió de Barcelona ascendien al 28,5%, convertint-se en actors clau en les dinàmiques demogràfiques, residencials i urbanes actuals. Durant les primeres etapes del procés dinserció residencial, l'habitatge compartit, procedent de mercats residencials informals, és un règim de tinença comuna. L'objectiu principal de l'estudi és analitzar la relació entre la població nascuda a l'estranger i l'oferta d'habitacions de lloguer a Barcelona. Atesa l'absència d'estadístiques oficials sobre habitatge compartit, es fa una anàlisi quantitativa i espacial a escala de secció censal. S'utilitzen dades obtingudes de la web Idealista.com, combinades amb variables sociodemogràfiques de fonts oficials. Aquesta informació s'analitza fent servir l'índex Local Moran's I i el mètode de clústers K-Means. Els resultats mostren que el nombre d'anuncis està correlacionat positivament amb la presència d'immigrants i, a les zones on convergeixen les dues variables, apareixen dues dinàmiques diferenciades. A la zona centre de Barcelona, que concentra les principals activitats turístiques i d'oci de la ciutat, les habitacions tenen preus més elevats i la majoria dels immigrants del Nord Global s'hi localitzen mentre que, a la perifèria, els preus de les habitacions estan per sota de la mitjana i gairebé tota la població nascuda a l'estranger procedeix del Sud Global.
Determinació de la relació entre les característiques de l'ús del sòl i el nombre de passatgers a les línies de tren lleuger de Kuala Lumpur
Aquest article determina la relació entre les característiques de l'ús del sòl i el nombre de passatgers de les línies de Trànsit de Tren Lleuger a Kuala Lumpur, Malàisia. Es van seleccionar dues línies de trànsit d'aquest tren, la línia Kelana Jaya i la línia Ampang. Es van recopilar dades sobre el tipus d'ús del sòl, la barreja d'usos del sòl, la mida de l'ús del sòl i la població en un radi d'un KM de cada estació de trànsit al llarg de les dues línies de Trànsit de Tren Lleuger seleccionades. També es van recopilar dades sobre el nombre de passatgers a cada estació de trànsit. Es va determinar la relació entre les característiques de l’ús del sòl i el nombre de passatgers de cada línia del Tren Lleuger seleccionada. A més, es van examinar els efectes dels factors relacionats amb les característiques de l'ús del sòl, el disseny de la infraestructura de vianants (PID) i les característiques de l'estació de trànsit de tren lleuger en el nombre de passatgers de les dues línies de trànsit de tren lleuger seleccionades utilitzant un model de regressió lineal múltiple (MLR). Els resultats de la relació entre la densitat de l'ús del terra i el nombre de passatgers, la diversitat de l'ús del terra i el nombre de passatgers mostren que no hi ha una associació clara entre aquests components. Tot i això, l'alta densitat i la mitjana diversitat d'usos del sòl a la majoria de les estacions de transport públic al llarg de la línia LRT de Kelana Jaya van atraure un alt nombre de passatgers, mentre que l'alta densitat i la mitjana diversitat d'usos del sòl al llarg de la línia LRT d'Ampang van atreure un baix nombre de passatgers. Els resultats del model MLR mostren que només un factor, "l'ús residencial del sòl", va influir en el nombre de passatgers de les dues línies LRT seleccionades.
Anàlisi geomorfològica de la desembocadura del Guadalquivir. Possibles influències del canvi climàtic
A través d’un enfocament multidisciplinari, la recerca proposa una anàlisi dels possibles efectes que podria provocar l’augment del nivell del mar com a conseqüència del canvi climàtic. Es tria per a això una localització que ha experimentat transformacions extremes en els darrers 2.500 anys: la desembocadura del Guadalquivir, al sud d’Espanya. S’hi estudien els factors que provoquen canvis en el nivell del mar i la seva relació amb l’acció humana. Des d’un punt de vista metodològic, s’inicia amb l’anàlisi dels estudis previs sobre les modificacions del nivell del mar i, més específicament, la transformació de la desembocadura del Guadalquivir des d’una gran badia en època tartèssia (segles IV a VI aC) fins al denominat Llac Ligustí en època romana, i la seva situació actual com a maresma. Les dades obtingudes, juntament amb les fonts escrites sobre la ciutat de Tartessos, es relacionen amb l’evolució del litoral a Sanlúcar de Barrameda, elaborant una representació de la desembocadura en els darrers tres segles. Això permet identificar les causes antròpiques que han provocat una gran transformació del seu litoral. Finalment, es conclouen les possibles conseqüències d’un ascens del nivell del mar, tant en la maresma, que amb la seva inundació podria recuperar la forma del Llac Ligustí, com en la ciutat de Sanlúcar de Barrameda.
Patrons missionals en San Javierito: herència Jesuïta en la Chiquitanía boliviana
La influència urbana-arquitectònica de la presència jesuïta del segle XVII en les noves comunitats de la regió rural de la Chiquitanía boliviana és un tema poc estudiat. L’èmfasi sempre ha estat en l’anàlisi i conservació del circuit missional, declarat patrimoni mundial per la UNESCO en 1990. No obstant això, petits poblats pròxims a les missions presenten patrons de planejament i construcció inspirats en la presència missional. Per a aquest estudi, es va considerar la comunitat de San Javierito, pertanyent a la parròquia San Francisco Javier en el Departament de Santa Cruz de la Serra, fundada en 1960. Aquesta comunitat té trets característics de la missió en la seva plaça, capella i entorn urbà directe, els quals van ser estudiats a través del mètode analògic que va permetre determinar les coincidències respecte a la gènesi missional jesuïta. L'anàlisi es va desenvolupar en funció de variables funcionals, formals i constructives des de l’àmbit urbà i arquitectònic. Com a resultat d’aquesta comparació, es va evidenciar en una escala de valoració el percentatge de similitud respecte al llegat missional.
Indicadors de l’Impacte dels canvis en la disposició de les entitats i la morfogènesi de les connexions del sistema urbà
L’objectiu d’aquest treball és mostrar les diferències en les característiques espacials de les diverses disposicions de les entitats i la influència de la forma de connectar-les, en la freqüència del seu ús. L’article presenta una metodologia que permet la interpretació d’indicadors per a un cert nombre de disposicions d’entitats a partir de models lineals, ortogonals i radials-concèntrics. La recerca va mostrar que totes les variants presentades de la disposició lineal conserven el mateix coeficient CC i CL, mentre que CF és significatiu i disminueix quan augmenta el nombre de connexions de branques. La disposició ortogonal i radial-concèntrica mostra un augment en el coeficient CC depenent del nombre de connexions actuals del sistema i un coeficient CL bastant baix, que disminueix quan augmenta el nombre de connexions. La mateixa tendència es mostra en el coeficient CF de disposició ortogonal i radial-concèntrica, que són significativament més baixos que en els exemples de disposició lineal. L’índex mitjà IxLACFa en el model ortogonal té un valor més alt que en el model radial-concèntric a causa de la geometria de la xarxa, mentre que l’índex mitjà IxpLACFa té el valor més alt en el cas del model lineal a causa de la reducció en la freqüència d’ús interpolant connexions derivades. La metodologia de la recerca mostra la possibilitat de càlcul exacte d’indicadors i interpretació de característiques qualitatives d’una determinada forma de disposició de les entitats del sistema urbà en el quart nivell de resolució de la morfologia urbana.
Equipaments que fan ciutat. La intervenció rehabilitadora a la Barcelona recent
Més enllà del servei que presten, els equipaments juguen un paper clau en la planificació urbanística i en la forma de les nostres ciutats. A gran escala, juguen un rol estructurador, per tal de garantir la distribució igualitària dels serveis bàsics per a tota la ciutat. Els equipaments de proximitat contribueixen a articular la ciutat com una agregació d’unitats elementals de convivència –barris i districtes- amb un grau creixent de complexitat i autonomia. Son casos emblemàtics les noves ciutats planificades durant la primera meitat del s. XX, si be trobem precedents en alguns projectes d’eixample del s. XIX. En segon lloc abordarem el paper dels equipaments en la morfologia de la ciutat, passant del plànol urbanístic a la realitat física; de l’ordre abstracte a l’edifici concret que presta el servei. Si bé els grans equipaments d’escala de ciutat es converteixen en fites, molts d’ells edificis icònics d’arquitectura exclusiva, altres equipaments d’escala menor contribueixen a ordenar una estructura de centres i subcentres, a regenerar teixits degradats, a dinamitzar l’espai públic, a fer de catalitzadors de l’activitat urbana, a completar la xarxa viària amb un nou passatge o a construir una vora de ciutat en transició a l’espai natural. Massa vegades les publicacions i revistes d’arquitectura posen l’èmfasi només en l'edifici com a objecte de disseny, de magnífic disseny, però descontextualitzat del teixit que l’acull. En la construcció dels nostres entorns urbans, la implantació d’un edifici d’equipament en sòl públic, amb diners públics i amb un programa decidit per les administracions, és una oportunitat d’or per a “fer ciutat”.
Criteri d'elecció i ús dels materials i sistemes constructius del Disseny Urbà Sensibles a l'Aigua per a la millora de les temperatures superficials
Els sistemes constructius implementats pel disseny urbà sensible a l'aigua (d'ara endavant, WSUDs) que gestionen les aigües pluvials contribueixen a la resiliència d'àrees, en urbanitzar-les, en relació amb l'aigua i permeten recuperar el cicle de l'aigua. Aquests sistemes, però, poden augmentar les temperatures superficials en un context d'increment de la temperatura del planeta. L’objectiu d’aquest article és establir un criteri d’elecció i utilització dels WSUDs que redueixin les temperatures superficials en un clima d’estius càlids i secs. El manuscrit resumeix els resultats complets de set anys d’estudi (cinc de mesuraments) de temperatures superficials de WSUDs. La metodologia es basa principalment en el mesurament in situ manual, a escala de detall i sota les copes dels arbres, amb una càmera termogràfica i altres dispositius que mesuren paràmetres complementaris a la mateixa escala (luxòmetre, anemòmetre, higròmetre). La conclusió és que hi ha dos grans grups de WSUDs en funció del seu comportament tèrmic: els que contenen i retenen aigua i aquells d’infiltració més ràpida que els anteriors, amb temperatures superficials sempre superiors a l’ambiental durant els estius calorosos. Els paràmetres que hi influeixen són: la calor específica de l’aigua, al primer grup i l’ombra de l’edificació i del verd, l’albedo, la inèrcia tèrmica i la granulometria al segon grup.
Balanços i perspectives del compliment dels Objectius del Desenvolupament Sostenible a Amèrica Llatina i el Carib
Aquesta investigació té com a objectiu avaluar el progrés recent en el compliment dels Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS) a països d'Amèrica Llatina i el Carib, amb especial atenció als avenços i desafiaments a la regió. La motivació rau en la necessitat de comprendre l'estat actual de la implementació dels ODS, en particular l'ODS 11: Ciutats i Comunitats Sostenibles, dins del marc de l'Agenda 2030 per al Desenvolupament Sostenible. La novetat de l'estudi resideix en el seu enfocament comparatiu i actualitzat utilitzant dades dels Informes de Desenvolupament Sostenible 2019-2023 per analitzar 10 casos d'estudi seleccionats. A diferència d'altres estudis, se centra de manera més profunda en l'anàlisi de les metes de l'ODS 11. La metodologia emprada inclou l'anàlisi de 140 metes dels ODS, processant les dades obtingudes dels informes per avaluar els avenços i retrocessos en compliment. Els resultats mostren que, tot i que hi ha hagut un increment progressiu en el compliment dels ODS (de 57,1% el 2019 al 69,2% el 2023), més del 30% de les metes no han avançat o han retrocedit des del 2015. Aquesta troballa ressalta la urgència d'intensificar els esforços per assegurar un futur sostenible. La recerca ofereix un balanç que identifica condicions, reptes i oportunitats clau, i proposa un marc de referència per al futur seguiment del compliment dels ODS, particularment en el context de la sostenibilitat urbana a Amèrica Llatina i el Carib.
Portada del número 55 de la Revista ACE.
La gestió de riscos al patrimoni cultural edificat de l'Equador: una anàlisi crítica de les competències administratives en el cas de Cuenca
L’article analitza la gestió de riscos i les competències administratives a l’Equador a través del cas del patrimoni cultural edificat de Cuenca; es recorre l’enfocament seqüencial i l’anàlisi crítica dels processos, recursos, eines i resultats tangibles obtinguts. Metodològicament l’anàlisi utilitza els mecanismes del Manual de gestió del Patrimoni Cultural de Querol (2010; 2020); a saber: 1) el coneixement del patrimoni; 2) la planificació a través de les activitats de la gestió pública al territori; 3) el control mitjançant l’aplicació normativa segons nivells de responsabilitat i; 4) la difusió relacionada amb les tasques de divulgació i entrega dels béns a la societat. Alhora, aquests s’avaluen a través de l’Escala d’Eficàcia i Eficiència Organitzacional (OESS) proposada pel Consorci Internacional de Recerca sobre Pràctiques Basades a l’Evidència. Es determina que l’eficiència, l’eficàcia i la sostenibilitat del conèixer i planificar és regular, mentre que, és dolenta en el cas de controlar i difondre. Finalment, es confirma que, la gestió administrativa del cas d’estudi, i probablement, d’altres territoris és incipient en la matèria analitzada la qual cosa limita considerar el patrimoni cultural edificat com un agent de desenvolupament.
L’arquitectura d’Arequipa. Estudis sobre la revista “El Arquitecto Peruano”
El propòsit de l’article és la recerca dels edificis, que la revista L’Arquitecte Peruà va assenyalar com els més importants d’Arequipa, ciutat que es localitza al sud del Perú, segons la visió de l’època i des de Lima. El mètode d’estudi es basa en la consulta per paraules clau dels fitxers de la revista “El Arquitecto Peruano”. De la mateixa manera, es desenvolupa una revisió bibliogràfica que va tenir en consideració els autors que han realitzat estudis sobre la revista, així com la de tots els articles com a font primària. Es realitza un registre dels articles sobre arquitectura d’Arequipa, i se sintetitzen en una taula les principals característiques identificades a cada article. Com a resultat s’enumeren els edificis que fins al final de la publicació van ser considerats rellevants a la ciutat d’Arequipa, i es recopilen els articles importants per a la definició de l’arquitectura reconeguda a partir de la declaratòria de la UNESCO. L’article conclou que, la revista El Arquitecto Peruano va destacar l’arquitectura d’Arequipa entre 1937 i 1963, ressaltant el seu valor dins d’una visió nacional. Els estudis se centren en l’arquitectura virregnal, destacant l’estil barroc-mestís valorant l’important impuls de l’estil neo-virreinal promogut pel IV centenari.